© Юрий Синенко, 2020
ISBN 978-5-0051-4802-5
Создано в интеллектуальной издательской системе Ridero
Методическо ръководство към курса по индиректна хипнотерапия
Какво представлява индиректна хипноза за терапевтични цели?
Терапевтичната индиректна хипноза представлява разбиране и модифициране на начина, по който умът възприема конфликти и проблеми, причина за нежелани състояния и модели на поведение. Това на практика означава вникване в структурата на мислите ни и управлението на ума ни.
Този процес включва фактори като спонтанна визуализация на образи или наличие на вътрешен диалог и чувства у пациента, когато се сблъсква със стимула, причина за определено нежелано или неосъзнато поведение.
Как работи терапевтичната индиректна хипноза?
Терапевтът пита пациента какво се случва в ума му или, облягайки се на своя усет и знания за индиректна хипноза, наблюдава какво преживява той, когато си представя отключващия даденото поведение стимул – това му помага да разбере как възприема съзнанието му този стимул.
Оттук терапевтът е в позиция да приложи техниките на индиректна хипноза, за да помогне на пациента да постигне промяна, като измени структурата на възприемане на дадения конфликт.
За какво се използва?
– за помощ при отказване на цигарите, контрол на теглото, вътрешна представа за тялото, увереност, фобии и говорене пред публика
– за закодиране на позитивни убеждения за личните способности.
Целта на този курс
Да развие умения да използвате основните техники за терапевтична интервенция на индиректна хипноза, за да постигате бърза позитивна промяна у пациента.
Едно от ключовите неща, които е необходимо да откриете веднага, още в началото на терапевтичната си практика, е колко е важно да управлявате своето състояние преди и по време на хипноза. Едва по-късно ще научите, че е важно това да се прави преди всякакви срещи и форми на общуване.
Основната особеност е в това, че ако един човек се намира в «хипнотичната зона» и разговаря с друг, вторият може лесно да изпадне в същото състояние като първия, който е в алфа. С други думи, състоянието на транс, изглежда, е заразно! Това обаче непременно трябва да бъде съчетано с позитивно очакване спрямо терапевта.
Много хипнотизатори могат бързо да предизвикат алфа състояние у самите себе си по следните начини:
1. Като използват ключ (отключваща дума) за автохипноза – предлагам ви да използвате отключващата дума от фазата на фракционност
2. Като медитират преди сесия
3. Като си създадат ритуал по своят избор!
4. Като пускат хипнотична музика за фон – служи като котва
Намирам за полезно след и между сесиите «състоянието» временно да се прекъсва.
Подходящ начин, особено ако се чувствате изморен, е т. нар. «огнено дишане». Това е дихателна практика от йога и представлява бързи, кратки вдишвания и издишвания през носа. Има едновременно енергизиращ и прочистващ ефект върху съзнанието. —
След като сам влезете в хипнотичното състояние, много е важно постепенно да създадете намерение и очакване, че ще помогнете на пациента. Изследванията показват, че нагласата на терапевта е ключова за процеса.
Може да го създадете под формата на картина, символ или чувство. Трябва да го направите още преди пациентът да е влязъл!
Предизвикването на хипнотичния феномен може да се използва като начин да се задълбочи състоянието на транс, като средство да се убеди пациентът, че трансът се е случил и се случва, и най-сетне, като форма на забавление! Аз обикновено използвам натежаване на ръката, каталепсия и понякога обезчувствяване.
Важен съвет за предизвикване на феномена у пациента е самият вие да си представите как го изпитвате. По този начин сякаш работи по-успешно.
Например: И докато потъвате все по-дълбоко в релаксацията… може да не сте забелязали чувството за тежест в дясната ръка… а сега, когато го забелязвате… тази ръка започва да става все по-тежка… става толкова тежка… че сякаш не можете да я повдигнете… и докато аз ви държа за китката и се опитам да я повдигна… тя натежава още повече… вече е толкова тежка, едва ли не сякаш е залепнала за крака ви/стола, и т.н.
Например: И докато потъвате все по-дълбоко в релаксацията… може да не сте забелязали чувството за лекота в дясната ръка… а сега, когато го забелязвате… тази ръка започва да става все по-лека… и по-лека… и след малко… ще я повдигна нагоре… и когато го направя, ще я почувствате толкова лека… толкова лека… сякаш я повдига балон..толкова лека, сякаш се носи във въздуха…
(повдигнете ръката за китката и я движете нежно в различни посоки, за да объркате пациента)
Например: И сега, докато повдигам тази ръка… искам да си представяте, че костите в нея са направени от желязо… и докато си представяте това, те стават все по-силни и по-силни… и докато отчитате тези усещания… ставата на лакътя блокира… и раменната става блокира… и ръката изцяло се сковава, като стоманена греда… вече е толкова твърда, че колкото повече се мъчите да я сгънете, толкова по- скована става тя…
Например: И след малко… нежно ще разтрия опакото на лявата ви длан… и в това време… може да регистрирате усещане… усещане за изтръпване, което се разпростира… по цялата горна част на дланта ви… усещане за изтръпване… което се разпростира с всяко погалване… и когато доловите това усещане… просто кимнете утвърдително с глава.
И докато повдигам и завъртам ръката ви… това усещане за изтръпване и обезчувствяване се разпростира по цялата ви длан… и когато сменям посоката… то става все по-силно и по-силно… а когато почувствате как се усилва… кимнете утвърдително с глава.
С основание може да се твърди, че когато става дума за работата на ума, при повечето хора се наблюдава съчетание от модалности (репрезентативни системи, системи на представяне – как си представяме света). Те са свързани с:
– конструиране на образ и/картини
– представа за звук
чувства
– представа за вкус и миризма.
Смята се, че при повечето хора (около 70%) в управлението на ума участва силен визуален компонент. За целите на семинара ще разгледаме техниките, насочени именно към него, но ще споменем и останалите модалности.
Визуална:
Включва предимно цвят (или липса на цвят), яркост, движение, местоположение, размер и отдалеченост на образа. Може да бъде свободно преминаващ образ или екран.
Слухова:
Може да бъде като «озвучаване на филм» с определена сила, темпо и пространствен източник на звука, като водещи фактори. Може да включва вътрешен диалог или несекващ поток от думи, изричани с гласа на пациента или друг човек.
Кинестетична:
Вътрешни чувства, напрежение и безпокойство, когато пациентът се сблъсква с отключващия стимул или преживява мислено самата ситуация.
Обонятелна:
миризми
Вкусова:
вкусове
Движението на очите:
Практическо правило – посоката на движение на очите насочва към водещите модалности.
Нагоре – предпочитание към визуалния подход.
Нагоре и наляво – визуален спомен.
Нагоре и надясно – конструиране (синтезиране или пресъздаване) на (бъдещ) визуален образ.
Настрани – предпочитание към слуховия подход.
Наляво – спомен.
Надясно – конструиране на (бъдещ) слухов образ.
Надолу/наляво – предпочитание към кинетичния подход/достъп до чувства.
Надолу/надясно – конструиране на вътрешен диалог.
Съществуват най-различни категории езикови структури, но в действителност за постигането на ефикасна индукция са необходими не повече от няколко ключови.
Винаги информирайте пациента какво възнамерявате да направите, тъй като умът предвижда следващата си реакция.
Например: След малко ще ви помогна да се отпуснете с помощта на специфичен език.
Например: Докато слушате звука на гласа ми, можете да следите ритъма на дишането си. С всяко следващо издишване можете да се отпускате още по-пълно. Усещайте опората на стола, докато се отпускате.
Това създава у пациента усещане за комфорт, понеже чувства, че упражнява контрол над ситуацията.
Например: Понеже седите на стол, можете да се отпуснете.
През ума ви може да минават мисли, но вие може да ги оставяте да ви отминават.
Подобно на модела на политическата лъжа!
Например: Вие седите на стола, чувате гласа ми, осъзнавате звуците в стаята, чувствате топлия хладния студения въздух върху кожата си.
Не е нужно да следите дишането си… не е нужно да обръщате внимание на звуците… нито на музиката… като в същото време се отпускате все повече.
Съзнанието на пациента бива насочено към минали или бъдещи събития в неговия живот, което може да доведе до състояние на хипноза.
Например: Докато се отпускате, може да си припомняте други моменти, когато сте се чувствали релаксиран… както някои конкретни звуци ви помагат да извикате… конкретни, неповторими спомени… питам се, къде ли ще ви отведат тези спомени…
И докато седите в стола и се отпускате., съзнанието ви може да се зарее… и да се опитате да си припомните… за какво си говорехме преди 10 минути… И какво ви казах преди 5 минути… и мислите, които преминаха през съзнанието ви преди 1 минута… защото мислите идват и си отиват… като облаците в небето.
Терапевтът подканя пациента да се съсредоточи върху две алтернативни, противоположни сетивни усещания, което го кара да «задълбае» и да изследва, а това води до объркване и предизвиква транс. Тогава терапевтът може да насочи пациента към състояние на по-дълбок транс, като предложи лесен изход от задачата и по този начин освободи пациента от усилието да сравнява.
Например: Не знам дали усещате краката си по-натежали от ръцете или пък чувствате ръцете по-натежали от краката… А може би чувствате цялостно отпускане, което започва отвътре и се разпростира навън.
Питам се… докато потъвате все по-дълбоко в ритъма на дишането си… дали гласът ми ви се струва по-релаксиращ… или думите, които изричам…
Свикнете да си играете с думите и да ги включвате в изречения – това също ангажира съзнанието и благоприятства състоянието на транс.
Например: «Петко рита» – «пет корита».
«Не е важно какво казвате, а как го казвате!»
Ключът към постигането на терапевтичен глас е да говорите изразително, което не означава високо, а да позволите на гласа си да звучи авторитетно и да служи като компас за вътрешния подсъзнателен авторитет на пациента!
Използвайте низходяща интонация във фазата на индукцията.
Започнете с нормална бързина и забавете говора по време на индукцията, а във фазата на внушение забързвайте и забавяйте темпото.
Изговаряйте по време на издишане и синхронизирайте своя ритъм на вдишване и издишване с този на пациента, така че вдишванията и издишванията ви да съвпадат.
Дишайте диафрагмено – нека пациентът чува дишането ви. (Стомахът се издува навън при вдишване и хлътва навътре при издишване – когато изговаряте).
Изговаряйте при издишване.
(Това се нарича правилна опора на дишането. Не продължавайте да говорите, след като сте издишали напълно – поемете си нов дъх. Експерти по гласа препоръчват максимум 8 срички на един дъх).
Подберете подходящ тон (но не твърде нисък).
Позиционирайте» гласа правилно в устната кухина (не в гърлото).
(В нашето общество ниският глас често се асоциира с «авторитет». Много хора говорят с по-нисък от естествения си тон, като центрират гласа си в гърлото, вместо в устната кухина).
Започвайте плавно.
(Обратно на внезапното «изстрелване» на думата в началото на издишването. Аз се съсредоточавам върху това, да започна издишването, преди да изговоря първата дума).
Говорете по-тихо (но не по-ниско)!
Силен звук = повече стрес/напрежение = по-висок риск от напрежение.
Пазете гласните си струни от пресъхване. Избягвайте да хъкате и да си прочиствате гърлото (или да се покашляте).
Отпуснете се – избягвайте да се напрягате; правете подходящи упражнения за разтягане и отпускане на врата и раменете.
Ако е възможно, избягвайте да говорите седнали. Това затруднява диафрагменото дишане. Използвайте правилната опора на дишането, при диафрагмено дишане. За целта седнете изправен, с изпънати назад рамене – не прегърбен напред. Ако е необходимо, останете прав, докато говорите. Поемайте въздух пълно и ограничете броя думи на един дъх.
В хипнотерапията твърде често се набляга на монотонната интонация. Това предполага повтаряща се употреба на едни и същи гласни струни и може доведе до напрежение. Монотонната интонация е уместна само по време на индукцията, по време на задълбочаване на състоянието или при акцентиране на команди и изреждане. Използвайте по-разговорна интонация. (Вариращата интонация може да има объркващ/задълбочаващ ефект.)
Да се състави хипнотично внушение е относително просто и включва много «позитивна сугестия» във връзка с желаното състояние или поведение на пациента.
Могат да се използват две езикови структури – препоръчвам най-простите.
Например: Като влезете в банята и видите паяка, ще регистрирате усещане за отпускане и ще ви напуши смях, когато си дадете сметка колко по-голям и по- силен сте от него.
Например: Влизате в банята… виждате паяка, регистрирате усещане за отпускане и ви напушва смях, когато си дадете сметка колко по-голям и по-силен сте от него.
Изглежда са много застъпниците на тезата, че е по-уместно да се използва втората конструкция, но аз лично съчетавам двете, понеже съзнанието подразбира в частицата «ще» и референция към сегашното време.
Изведена е теория, че ако терапевтът съставя поредица от внушения, свързани с поведенчески модели или способности, след всеки три внушения от този тип трябва да включва внушение, свързано с идентичност или убеждение, които представляват същината на съпротивата срещу промяната. Експериментите показват, че подобен подход дава резултати.
Пример: Пушач, който пали цигара за компания.
И като наблюдавате как другият човек пуши, можете сам да се уверите каква противна картина представлява излизащият от устата му пушек.
1. …и като си дадете сметка как непоносимо вони тютюнът
2. …и колко неестествено е към устата периодично да се поднася някаква бяла пръчица
3. …мислите само за това, как този човек бавно се отравя…
4. …и колкото по-ясно осъзнавате тези неприятни наблюдения, можете да приемете, че самият вие сте непушач (идентичност) и ПОНЕЖЕ сте непуишч, (можете да вярвате) или ТОВА ЗНА ЧИ, че повече няма да ви се припуши.
При формулирането на внушенията е важно също така свободно да използвате ЗАЩОТО и ТОВА ЗНАЧИ, понеже означават мощни, ключови езикови структури, известни като «причина и следствие» и «комплексен еквивалент».
The free excerpt has ended.